Oeh ma tegelt kirjutaks täiega, aga ei viitsi ennast lihtsalt kokku võtta.
Teeme siis algusest
RammsteinFucking kõva. Sain fännitsooni ja oma hilisemaid kogemusi arvestades igati õige valik, sest kaugelt ikka sellist emotsiooni ei saaks. Hüppasin juba esimese laulu ajal, aga kui "Reise, Reise" hakkas, siis tundsin ennast tõesti ülimalt õnnistatuna, kuna olen nende laulude rütmis juba u 5-aastasest peale blastinud. See jõuline rütm ja võimsus jne, nii vinge lihtsalt. Ja show oli tõesti like I've never seen before, hiljuti kinos vaadatud Pariisi livega võrreldes tehti ikka korralikult hinnaalandust, aga fuck kui äge see kõik ikkagi oli. Juba päris algul, kui taevas punaseks värvus, olin täiesti amazed ja "Du Hast" oli veel eriti korralik (just efektide poolest, kehv laul on see ikkagi). Lihtsalt see tunne, kui lauluväljakutäis inimesi täiest kõrist saksa keeles üürgavad - uskumatu. "Sonne"-aegsed tulekerad impressisid samuti. Sitaks kõrvetas, füüsiliselt oli ikka valus. Seda ainult heas mõttes muidugi - fucking badass!
![Lahe 8)](./images/smilies/icon_cool.gif)
Setlist oleks võinud iseenesest hulga parem olla, aga emotsiooni pealt vedas välja küll. Jah, jäi veits lühikeseks, aga pohhui - nii vinget möllu näeb nagunii ainult paar korda elus, nii et miks mitte seda kompaktsena hoida. Niigi oleme blessed, et Rammstein lauluväljakule kontserti andma sattus.
LONDON -
Guns N' RosesNjah. Olime tavatsoonis ja jooksin uste avanedes kohe esiritta, aga fuck, kaugeks jäi see kõik ikkagi. Pool kontserdi ajast toimus nina ees mingi ilge siiberdamine (turvameeste riba seal vahel) ja korralikku emotsiooni ei tekkinud vist hetkekski. Nagu vaataks kinos vms, mingit päris kohalolu tunnet ei saanud. Mäletan kui aasta eest Axl Rose Prahas lavale astus, olin täiesti starstruck ja lai naeratus näol, aga siin midagi sarnast kahjuks ei olnud. Ei tasu ikka võõrasse riiki kontserdile sõita, kui fännitsooni piletit taskus pole. Nahhui need tänapäeva fännitsoonid nii hiiglaslikud peavad olema, aru ma ei saa - tavafännidele ei anta mitte mingit võimalust isegi võrdväärset või ligilähedast elamust saada. Setlist oli muidugi korralik ja bänd oli laval kokku mingi 3 tundi (millest märkimisväärne osa kulus kinda igavaks improvisatsiooniliseks instrumentaaliks, aga see selleks), kuid elamus ei jõudnud kahjuks minuni. Slash ja Axl on korraga laval, aga who cares, kui ma neist oma silmaga ainult väikseid täppe näen. Ma ei sõitnud Londonisse, et megastaare suure ekraani pealt vaadata. Meeldis ikkagi, aga GN'R-ilt oleksin pidanud ikka sitaks rohkem saama. Bänd pole süüdi tho. + Soojendajad olid erakordselt kehvad, lihtsalt väsitasid ära.
Järgmised bändid kõik Stone Free Festivalilt -
Blue Öyster CultMa pole BÖC-iga väga pikaajaline sõber, aga praeguseks on nad siiski mulle päris korralikult meeldima hakanud. Rõõmu ei valmistanud aga asjaolu, et enne Londoni kontserti otsustati enamik setlistist välja vahetada - tehti erishow, kus tuli esitamisele terve debüütalbum, mida ma absull kuulanud pole, pluss siis mõned hitid. Õnneks teevad nad niivõrd head muusikat, et nautisin üritust võõrastest lugudest hoolimata täiega. Väga-väga andekad ja sümpaatsed vennad - tõeline rõõm, et neid nädala pärast juba uuesti näha saan. "Don't Fear the Reaperit" lives kuulda polnud ka sugugi mitte paha.
SweetIt's - it's - a ballroom blitz! Sümpaatne bänd, mõnusalt nostalgilised lood, ägeda vokaaliga klahvimees.
Ritchie Blackmore's RainbowOh jah. Tõeline fantastika! Blackmore'i taas rokki mängimas näha on vast isegi suurem ime kui Axl ja Slash koos laval. Tegemist oli istumiskontserdiga, aga pole liialdus öelda, et kontserdi ajal ei istunud mitte keegi, üksikud puhkehetked välja arvata. Muide tõeline nauding on sellisel kontserdil seista, kuna kõigil on laialt (istmerea jagu) ruumi, keegi ei roni seljas ega nügi, keegi ei võta kohta ära jnejne. Tantsisin ja mängisin õhukitarri ja hüppasin ja viskasin näppu ja õõtsusin ja jammisin täpselt nii palju, kui ise heaks arvasin - ses mõttes väga väga mõnus kogemus. Kontsert oli muidu niisamuti super, Blackmore oli väga heas tujus (hetkiti isegi naeratas
![Üllatunud :o](./images/smilies/icon_surprised.gif)
) ning Rainbow (ja Deep Purple'i) hitte oli tõeline heameel lives kuulda. "Child in Time" ja "Stargazer" järjest on muusikaliselt ilmselt üks paremaid elamusi, mida kunagi saan/näen/kuulen. Kusjuures tegu oli sisekontserdiga, aga saal oli täiesti pime ja tundus täiesti nagu oleks väljas kottpimeduses. Hästi mõnus suveõhtu vibe. Õhtu staar oli aga vokalist Ronnie Romero - täiesti uskumatu, kuidas Blackmore sellise kuti avastas. Esiteks muidugi suurepärane vokaal (kuulsin seljatagant, kuidas sellised vanemad briti härrasmehed pärast paari esimest lugu hämmastunult exclaimisid "the singer is bloody brilliant!") ja see energia. Nii lõbus ja soe mees! Laulab suurepäraselt nii Diot kui Joe Lynn Turnerit ja küllalt hästi ka Gillanit. "Child in Time'i" kõrged noodid ei olnud loomulikult need, mis Gillanil 70ndatel, aga tuli suurepäraselt toime ikkagi. Maagiline õhtu, aitäh!
Steve 'N' SeagullsKinda naljakas, et soome bändi Londonis nägema sattusin (olen neid korra Haapsalus ka näinud tho), aga sobis sellist üritust lõpetama suurepäraselt. Ei mäletanudki, et nad nii lõbusad ja andekad on. Võimalik muidugi, et paari aasta jooksul arenenud ka. Tõesti väga väga vahva show ja publikule selgelt meeldis - lauldi korralikult kaasa. Edu!
![Hea (Y)](./images/smilies/thumbsup.gif)
EDIT: Meenus veel. Rainbow ajal,
video ka, umbes 7:22 kui Ronnie uuesti laulma hakkas, vaatasime isaga, kellest seisin u 3 meetri kaugusel, üksteisele instinktiivselt täpselt samal ajal otsa ja naeratasime lihtsalt puhtast rõõmust. Nii vägev!