Teen lühidalt.
15. juuliDragonForce. Täiega lõbus meeleolu, lahedad kitarristid ja nendevaheline dünaamika, muusika samuti toredalt heatujuline. Plaadilt siiski pigem ei kuulaks.
Tyketto. Mõnusalt pehme, think Bon Jovi ja Skid Row. Laval midagi huvitavat ei tehtud, aga muusikaliselt vägagi sümpaatne, eriti kui ümberringi märksa rajumad metal-bändid.
Heaven Shall Burn. Kodus kuulamiseks liiga agressiivne - eelistan muusikat, kus talent on esiplaanil -, aga kontserdil täitsa töötas ning moshimise järgi paistis ka teistele meeldivat.
Mägo de Oz. Päris põnev show. Kahju, et ma Hispaania keelt ei mõista, muidu võiksin isegi kuulata.
Michael Schenker. Oleks võinud ainult UFO ja Scorpionsi hitte teha ning oleksin üritust oluliselt rohkem nautinud. Soolokraam jäi igavaks. Schenker ise on sümpaatne (pakub oma vennale konkurentsi), laulja pigem kesine.
Blind Guardian. Suurepärane fännibaas, mõned väga head laulud. Kahjuks olin lavast liiga kaugel, et täielikult nautida.
King Diamond. Tolle päeva vingeim artist, armastan Kingi vokaali. Pole oma häält kunagi kontserdil
nii hullusti ära karjunudki - sattusin mingi hispaanlanna kõrvale, kes kõiki Kingi kõrgemaid noote (päris edukalt) matkida üritas, ning proovisin ise sama teha. Toime tulin minagi, aga järgmisel päeval tundus siiski, nagu oleksin häälepaelad või kõri reaalselt puruks karjunud. King on laval endiselt vinge, korralik show.
16. juuliUnisonic. Nüüd võib vast öelda, et Helloween on ametlikult nähtud (tervitused Joltile). Kui möödunud aastal tõdesin, et ansamblil, mis hetkel Helloweeni nime all esineb, pole minu kunagise lemmikbändiga suurt midagi ühist, siis Unisonic on sellele maailma vallutanud saksa power metal bändile märksa lähemal, kuna kohal on nii Kai Hansen, kitarrist, kes praktiliselt kõik Helloweeni hitid kirjutas, kui ka Michael Kiske, laulja, kes praktiliselt kõik Helloweeni hitid linti laulis. Kusjuures viimane nimetatu on oma kõrget vokaali vägagi edukalt säilitada suutnud, nii et "
March of Time" kõlas endiselt nagu 1988. aastal. Kuulda, kuidas Kiske ajab segi
laulusõnad, mille igat silpi sa ise une pealt tead, on paras õnnistus. Uus materjal klassikaga võistelda ei suuda (vähemalt publiku üldist reaktsiooni hinnates), aga hea on see ikkagi. Lisada juurde veel Kiske ja Hanseni omavaheline lavaline keemia ning n-ö ametlik Helloween on ammugi seljataha jäetud. Elamust varjutas vaid tõsiasi, et jäin Kiske ja Hanseni autogrammidest ilma - telk pandi kinni mõni minut enne seda, kui järjekord minuni jõudnud oleks.
Iron Maiden. Hands down festivali parim bänd. Täiesti perfektne show, imeline heli, Dickinsoni vokaal ja füüsiline vorm on fantastiline - vähk pole õnneks midagi ära võtnud. Nende publiku participationiga "oo-oo-oo" kohtade ajal oli ikka propa kananahk ihul (ning üritus toimus Hispaanias, nii et siin ei tasu küll temperatuuri süüdistada). Olin lavast ilmselt kaugemal kui ulti Queeni ajal, aga ei tundnud absoluutselt, nagu elamus sellevõrra nigelam oleks olnud, ning see ütleb bändi ja kontserdi kohta üpris palju - selliselt kauguselt nii vahetut elamust pakkuda suudavad tõepoolest ainult parimad. "We've got everybody here tonight, the whole world's together. Tonight there's no race, no color, no religion, no gender... We're all blood brothers!"
Doro. Lahe naine, kuigi ma pole päris kindel, miks ta laval pärast kõiki neid aastaid ikkagi nii naiivse mulje jätab. Ta muusika mulle täitsa sobib, ehkki olin pisut pettunud, et "
Breaking the Law" tegemata jäi. Sain trummipulga kätte!
17. juuliAnthrax. Õnneks üldse mitte nii raju, kui thrash metal olema peaks. Täitsa tore.
Thin Lizzy. Noh, Thin fucking Lizzy, mis ma ikka öelda oskan? Kõik lood sünnist saati tuttavad, isegi kui mehed laval enam eriti tegelikku Thin Lizzyt ei meenuta. Scott Travist (Judas Priesti trummar) oli samuti tore näha - oleksin isegi peaaegu ta trummipulga kätte saanud. Emotsionaalselt jäi minu jaoks umbes kuskile samale tasandile kui Queen.
Whitesnake. Coverdale on vanaks jäänud, imo, "Still of the Nighti" kõrgemad noodid jäid täiesti püüdmatuks. Lavast olin kaugel ja erilist elamust ei saanud, aga vähemalt on Whitesnake nähtud. Pole isegi kindel, kas 70-minutilisse etteastesse mingi 3-4 soolot paigutada on julge käik või lihtsalt rumalus.
Twisted Sister. Konkurentsitult kolmanda festivalipäeva parim bänd. Olin enne kontserti millegipärast arvamusel, et kuna olen Sniderit juba kaks korda laval näinud, võib kolmas kord üleliigsena tunduda, aga ikka oli pööraselt lahe. Snideri terrorismivastane kõne oli täiesti fantastiline ja võtsin tema vaated kohe omaks - "there are people out there who want to stop us from having fun... fuck you, assholes, we're not gonna take it!" Maailma lahedaim frontman on ta endiselt - kes muu võiks
peatada laulu, et enda peale valgustust nõuda?
![Naerunägu :D](./images/smilies/icon_lol.gif)
Ühegi teise bändi ajal nii rajult hüpata küll ei saanud.
Slayer. Tulin ära.
21. juuliDavid Gilmour. Floydi puhul olen olnud alati #TeamGilmour ja seda meest oma silmaga näha oli lihtsalt täiesti uskumatu. Käisin 20. juulil (ehk siis päev varem) amfiteatri ukse taga Gilmouri esimest kontserti kuulamas ja hakkasin juba esimese loo ajal täiesti fucking nutma, nii et võite neid emotsioone selle skaala järgi vabalt ette kujutada. Arvustasin
Postimehes.