"Last Cab to Darwin" (2015)
"Last Cab to Darwin" tekitas minus mõnevarra vastakaid tundeid. Ühest küljest oli filmis üsna muhe huumor ning lisaks sellele ka suurepärane
soundtrack. Teisest küljest kaldus linateos aeg-ajalt aga liialt melodramaatiliseks ning tegelased mõjusid kohati ebausutavalt ja nagu see juba piisav kuritegu poleks, käskisid osad neist vahepeal ka raadio välja lülitada ning seeläbi mõneks ajaks ühe filmi suurimatest võludest kaotada. Samas on muidugi ka täiesti võimalik, et mu süüdistused tegelaste ebaveenvuse kohta on alusetud ja et austraallased ongi päriselt sellised. Kuna ma pole aga juba ammu ühtegi "Home and Away" osa nägema juhtunud, ei oska selles osas rohkem sõna võtta. "Last Cab to Darwini" peategelane Rex mahtus küll kenasti tõreda vanamehe kingadesse, kellesugustest jutustavad filmid võiksin vist liigitada isegi üheks klastriks
selle teema alla, aga kahjuks tapsid emotsionaalselt ülepingutatud stseenid (koos kanüülide ja pideva vere köhimisega) pisut üldist meeleolu. Oleksin filmi tunduvalt rohkem nautinud, kui see oleks koosnenud ainult Rexi sõidust rahuliku muusika taustal läbi Austraalia kassilaibapuid sisaldava looduse.
-
"Your dog's name is Dog?"-
"Rex was taken."
Vale reklaami musternäidis, sest kõik tüütud kõrvaltegelased ja ebameeldivad kanüülid on ära peidetud.6.5/10"Louder Than Bombs" (2015)
Nüüd võib vähemalt kindel olla, et kuuldused Joachim Trieri Lars von Trieri sugulaseks olemisest on tugevasti liialdatud, sest kui viimase looming mulle absoluutselt peale ei lähe, jagan raulsi vaimustust "Louder Than Bombsi" suhtes täielikult.
Kui on filme, mis on paberil head, aga minus isiklikult mitte mingeid emotsioone ei tekita ning filme, mis lähevad korda, kuid millel suuremat kunstilist väärtust ei ole, siis "Louder Than Bombs" on küll nii objektiivselt kui ka subjektiivselt suurepärane. Vaatama läksin seda osalt Jesse Eisenbergi osaluse, osalt Pink Floydi laulu pealkirjaga sarnaneva nime pärast, kuid õnneks oli filmil ka arvukalt teisi häid omadusi. Selleks arvuks võiks olla ligikaudu 4, mis peaks kokku võtma teised filmi keskmes olnud tegelased ning lisaks ka noorima poja Word'i dokumendi, mille ettekande ajal mõtlesin: "Millal ma viimati nii head filmi nägin?" (mis on tähelepanuväärne juba ainuüksi seepärast, et ükski neist sõnadest pole kuidagi seotud algoritmikaga, mis kahjuks on viimase semestri jooksul mu alateadvuses üsna püsivaks külaliseks saanud). Olen selle üle juba ligi nädala mõtisklenud, kuid pole ikka päris selgusele jõudnud, mis täpselt mind filmi juures nii lummas - head osatäitmised ning draama ja komöödia peen tasakaal ei kõla just kuigi märkimisväärselt, aga ometi oli mul saalist välja jalutades selline õnnis tunne, mis ainult pärast väga hea filmi nägemist olla saab (või siis kui üle pika aja oma kassi näete).
Julgen soovitada! Ühtlasi vaadake ka "Buffy" ära.
Tõenäoliselt meeldis film mulle ikkagi ainult Jesse Eisenbergi soengu pärast.9/10